1943 oli alkamassaAuschwitzin olemassaolon ratkaisevin vaihe -
joka tekisi siitä maailman suurimman joukkomurhan näyttämön.
Maaliskuussa 1943 avattiin uudet kaasukammiot ja krematoriot -
jotka lisäsivät dramaattisesti leirin tappopotentiaalia.
Juutalaisilta varastetut rikkaudet -
virtasivat leirin läpi -
ja vastoin natsijohdon ohjeita -
SS: N jäsenet ottivat suuren henkilökohtaisen hyödyn.
He veivät koteihinsa paljon kultaa ja arvoesineitä.
Kukaan ei laskenut niitä. Se oli heille kultakaivos.
Tämä on yllättävä ja järkyttävä tarina elämästä ja kuolemastaAuschwitzissa -
aikana, jolloin leirin natsien kukoistusvuodet alkoivat.
Tarina siitä miten korruptio valtasi tuhoamisprosessin -
ja siitä miksi elämä oli hyvää monille SS: N jäsenille.
Erityinen tilanne Auschwitzissa johti ystävyyssuhteisiin -
joita yhä muistelen ilolla.
Korruptio
Auschwitzin pääleiri oli Sola-joen rannoilla Etelä-Puolassa.
Täällä komendantti, SS: N everstiluutnantti Rudolf Höss -
yritti liikemiesten kanssa luoda jättimäisen teollisuuskompleksin.
Noin 60 miljoonaa Reichsmarkia, 125 miljoonaa puntaa nykyrahaa -
luotiin täällä natsivaltiolle.
Auschwitzissa oli monta leiriä.
Kiitos näkemiin. - Näkemiin.
Lopulta alueella oli 45 alaleiriä -
jotka tarjosivat orjatyövoimaa ase-ja muihin tehtaisiin.
Orjatyöverkon keskipisteessä -
oliAuschwitz-Birkenaun jättimäinen leiri.
ValtavaAuschwitz oli nyt omavarainen maailmankaikkeus.
Paikka elää, tehdä töitä -
ja paikka kuolla.
Toinen kaasukammioista Birkenaun sydämessä sijaitsi tällä paikalla.
Valinnat tehtiin saapuvista juutalaisista.
Tarpeeksi hyväkuntoiset tapettiin pakkotyöllä.
Loput eli vanhat, heikot ja lapset -
murhattiin heti tällaisissa rakennuksissa.
Lhmiset alkoivat ymmärtää -
että täällä tapahtui jotain outoa, mutta kukaan ei voinut tehdä mitään.
Prosessin piti jatkua.
Kaikki tehtiin saksalaisesta näkökulmasta.
He olivat säntillisiä.
Lhmiset huusivat.
Saksalaiset huusivat: "Vauhtia!">
Juutalaisten käskettiin riisua -
ja heidät pakotettiin sisemmälle rakennukseen "suihkuun".
Voitteko kuvitella mitä lapsille -
ja heidän perheilleen tehtiin?
He eivät tienneet mitä tehdä.
He raapivat seiniä ja itkivät -
kunnes kaasu vaikutti.
Kun kaikki lakkasi ja ovet avattiin -
ja näin ihmiset, joiden näin menevän sisään puoli tuntia aiemmin.
He kaikki seisoivat -
osa mustana ja sinisenä kaasusta, ei paikkaa minne mennä, kuolleina.
Parin sadan metrin päässä -
oli leirin alue, joka tunnettiin Kanadana -
koska Kanadalla ajateltiin olevan mittaamattomia rikkauksia.
Saapuneiden tavarat tuotiin tänne -
ennen kuin ne pakattiin ja palautettiin Saksaan.
Kanadassa työskentely oli vangeille leirin harvoja haluttuja töitä.
Työ Kanadassa pelasti henkeni -
koska saimme ruokaa ja vettä.
Se oli meille paras työyksikkö-
koska meitä ei hakattu.
Kanadassa työskenteli pääasiassa naisia.
Heillä sai olla pitkät hiukset -
ja he pystyivät ottamaan lisää ruokaa tavaroista lajitellessaan niitä.
Vastoin SS: N selkeitä sääntöjä ystävällisiä suhteita kehittyi -
saksalaisvartijoiden ja naisvankien välille.
Helena Citrónovà, Auschwitziin 1942 lähetetty Slovakian juutalainen -
herätti yhden Kanadassa työskennelleen SS-miehen huomion.
Kun hän tuli työpisteeseeni, hän antoi minulle lapun.
Tuhosin sen saman tien -
mutta näin sanan "rakkaus".
"Rakastuin sinuun."
Ajattelin että ennen kuolen kuin tapailen SS-miestä.
Pitkän aikaa tunsin vain vihaa.
En voinut edes katsoa häntä.
Ajan myötä Helenan tunteet muuttuivat.
Etenkin kun yksi tietty juna saapuiAuschwitz-Birkenauun.
Kyydissä oli Helenan sisko tyttärensä ja poikavauvansa kanssa.
Helena kuuli, että saavuttuaan heitä vietiin kaasukammioon.
Hänen SS-ihailijansa Franz Wunsch juoksi katsomaan voisiko auttaa.
"Sano äkkiä siskosi nimi ennen kuin myöhästyn."
Sanoin: "Et voi tehdä mitään. Hän tuli kahden lapsen kanssa."
Hän sanoi: "Lapset ovat eri asia. Lapset eivät voi elää täällä."
Hän juoksi krematorioon ja löysi siskoni.
Wunsch ei voinut pelastaa lapsia, mutta pelasti Helenan siskon -
väittäen että tämä oli hänen Kanadan työläisiään.
Hän teki jotain hienoa.
Välillä unohdin, että olin juutalainen ja hän ei -
ja minä rakastin häntä.
Se ei ollut realistista.
Sekä Helena että sisko selvisivät Auschwitzista.
Vaikka suhteesta Wunschiin ei tullut mitään -
Helena todisti tämän puolesta sotarikostuomioistuimessa.
SS: Lle oli Kanadassa muitakin kiusauksia.
Kaikki piti tutkia alusvaatteita myöten -
ja löysimme paljon timantteja, kultaa -
kolikoita, rahaa -
dollareita ja vieraita valuuttoja ympäri Eurooppaa.
Kanadan työläisten piti panna arvoesineet lukittuun rasiaan -
mutta SS-vartijat usein estivät sen.
He veivät koteihinsa paljon kultaa ja arvoesineitä.
Koska he varastivat, kukaan ei laskenut niitä.
Sitä jatkui koko sen ajan kun työskentelin Kanadassa.
Jos tavarapino on iso-
on helppo kätkeä jotain omaksi hyödykseen.
Itselleen varastelu oli yleistä Auschwitzissa.
1943 Oskar Gröning oli 22-vuotias SS-korpraali.
Ennen sotaa hän työskenteli pankissa jaAuschwitzissa -
hän käsitteli saapuneilta varastettuja ulkomaisia valuuttoja.
Muutaman kuukauden välein hän vei pakatut rahat Berliiniin.
Valvonta oli niin löysää, että hän onnistui varastamaan osan -
ja ostamaan tavaroita Auschwitzin mustasta pörssistä.
Eräänä päivänä hän halusi ostaa oman aseen.
Sanoin: "Tarvitsen aseen ja ammuksia."
Hän sanoi: "Paljonko haluat maksaa?"
"En tiedä. Paljonko se maksaa?"
"Koska olet dollarikuningas, maksa dollareilla."
"Se maksaa 30 dollaria."
Hän palasi aseen kanssa ja sai 30 dollariaan.
Mahdollisuus varastaa valuuttoja ja arvoesineitä -
oli vain yksi syy miksi Auschwitz komennuspaikkana houkutteli.
Auschwitz ei ollut vain tuottoisa.
Siellä oli myös mukavampaa kuin sotia itärintamalla puna-armeijaa vastaan.
Auschwitzin pääleiri oli kuin pieni kaupunki -
juoruineen ja jutusteluineen.
Siellä oli ruokakauppa, josta saattoi ostaa luita keiton tekoon.
Siellä oli kanttiini, elokuvateatteri -
ja teatteri, jossa oli säännöllisiä esityksiä.
Siellä oli urheilukerho, jonka jäsen olin.
Siellä oli hauskaa ja viihdyttävää kuin pienessä kaupungissa.
Alkoholi esitti isoa osaa.
Saimme päivittäin alkoholiannoksen -
jotka joskus keräsimme pitääksemme kunnon ryyppyjuhlat.
Kärsimättä psykologista kidutusta -
osallistumisesta miesten, naisten ja lasten joukkomurhaan -
valtaosa Auschwitzin SS-miehistä teki työnsä ilman suuria tunnontuskia.
Kippis. - Kippis.
Kuoleman ja nälkiintymisen keskellä -
he ahmivat ruokaa ja juomaa -
joka oli varastettu saapuneilta vangeilta.
He joivat kaiken. Ne olivat kuin gangsterien pidot.
He joivat, lauloivat, ja taputtelivat toisiaan.
Pöydässä oli valikoima alkoholia, montaa ranskalaista konjakkia.
Tarjoilimme heille ruokaa.
Pidot näyttivät niin inhottavilta -
että kun vanginvartija Paschke näki yhden oksentavan -
hän sanoi halveksien: "Nämä siat osaavat oksentaa."
Vain vangit kuolivat nälkään.
Leirissä olo oli hidasteloitus -
nälkiintymisen, hakkaamisen ja kovan työn kautta.
Mutta SS: Ltä ei puuttunut mitään.
Kun katselimme pitoja, heillä oli kaikkea.
Kautta Auschwitzin sotilaskuri oli hyvin löysää.
Koska kuri puuttui, menimme nukkumaan päissämme.
Pistoolit roikkuivat koteloissaan sängyn kehikosta -
ja kun joku ei viitsinyt sammuttaa valoa -
ammuimme sen sammuksiin.
Eikä kukaan sanonut mitään luodinrei'istä seinissä.
Juopuminen oli vain yksi oire laajalle levinneestä SS-asenteesta -
että Auschwitzin olot sallivat heidän käyttäytyä miten halusivat -
syyllistyä jopa raiskauksiin.
Suurimmassa vaarassa olivat Kanadan naiset.
SS-upseerit kutsuivat meitä "lihaviksi sioiksi".
Näytimme hyviltä.
Näytimme ulkomaailman naisilta, emme leirin muilta naisilta.
Oli yksi tosi kaunis nainen.
Täyteläinen, ei laiha.
SS-mies tuli sisään ja raiskasi hänet.
Auschwitzissa ei ollut Jumalaa.
Olosuhteet olivat niin kauheat, että Jumala ei mennyt sinne.
Tilannetta eivät käyttäneet hyväkseen vain miehet -
vaan myös naiset.
Irma Grese oli yksiAuschwitzin 170 naispuolisesta SS-työntekijästä.
Hän oli vain 20-vuotias 1943 -
ja hänen kauneutensa ja julmuutensa tekisi hänestä pahamaineisen.
Mutta mikään hänen taustassaan -
ei vihjannut millainen hirviö hänestä tulisi.
Hän oli farmarin tytär, joka ei mennyt kouluun.
Luulin häntä pieneksi, typeräksi maalaistolloksi.
Hänestä tuli joku, koska hänellä oli univormu -
ja ruoska kädessään.
Irma Grese valvoi naisten leiriä Auschwitz-Birkenaussa.
Vuoden 1943 loppuun mennessä leirin eteläisessä osassa -
30000 naista asui 62 parakissa -
Auschwitzin huonoimmissa oloissa.
Juoksevaa vettä oli vähän, ja taudit riehuivat valtoimenaan.
Irma Greselle naisten leiristä tuli sadistinen leikkikenttä.
Hän ampui kuoliaaksi erään naisen, joka seisoi edessäni.
Naisen aivot putosivat olkapäälleni.
Seuraavana päivänä valintojen jälkeen Irma tuli tapaamaan minua.
Kieltäydyin puhumasta hänelle.
Hän kysyi: "Oletko vihainen minulle?"
Sanoin: "Olit tappaa minut eilen."
Hän sanoi: "Yksi pois pelistä, ei haittaa."
Sodan jälkeen Irma Grese tuomittiin sotarikoksista kuolemaan.
Hänet teloitettiin kaksi kuukautta 22. syntymäpäivänsä jälkeen.
SS-jäsen, joka työskenteli täällä -
missä sijaitsi Birkenaun krematorio II -
tultiin tuntemaan pahamaineisimpana Auschwitzin tilaisuuksien hyödyntäjänä.
Tohtori Josef Mengele saapui Auschwitziin toukokuussa 1943.
Leirissä oli tehty lääketieteellisiä kokeita ennen hänen tuloaan.
Kaksi lääkäriä oli tutkinut -
miesten ja naisten sterilointikeinoja Auschwitzissa vuodesta 1942 -
aiheuttaen kärsimystä sadoille.
Mengele aloitti uudenlaiset kokeet -
pakkomielteisiinsä liittyen.
Hän näkiAuschwitzin ihmislaboratoriona -
missä hän sai toteuttaa kaikki raa'at -
ja epäinhimilliset ideansa.
Hän teki kokeita lapsilla, etenkin kaksosilla.
Tällä filmillä näkyy hänen valitsemiaan lapsia -
neuvostoliittolaisten kuvaamana leirin vapauttamisen jälkeen.
Mengelen arvellaan käyttäneen lapsia geeniperimän tutkimiseen -
joka kiinnosti natsitutkijoita.
Lapset pantiin erityisiin parakkeihin vain Mengelen käyttöön.
Mengele tuli joka päivä -
ja toi mukanaan leluja, karkkia, suklaata ja uusia vaatteita.
Lapset kutsuivat häntä "kiltiksi sedäksi" -
mutta hän kohteli heitä kyynisesti.
Hän halusi heidän tekevän yhteistyötä kun valitsi heidät kokeisiinsa.
Mengele tuli joka aamu nimenhuudon jälkeen laskemaan meidät.
Hän halusi tietää koekaniiniensa määrän.
Kolmesti viikossa käteni sidottiin verenkierron rajoittamiseksi -
ja he ottivat verta vasemmasta kädestäni.
Joskus niin paljon, että me pyörryimme.
Samaan aikaan kun he ottivat verta -
he antoivat minulle vähintään viisi ruisketta oikeaan käteen.
Yhden ruiskeen jälkeen tulin hyvin sairaaksi -
ja tri Mengele tuli seuraavana aamuna -
neljän muun lääkärin kanssa.
Hän katsoi kuumetaulukkoani -
ja sanoi nauraen sarkastisesti:
"Sääli. Hän on niin nuori. Hänellä on kaksi viikkoa elinaikaa."
Olin välillä tajuissani, välillä tajuton -
ja puolitajuissani toistelin itselleni:
"Minun on pakko selviytyä."
He odottivat että kuolen.
Jos olisin kuollut -
kaksoissisareni Miriam olisi kiidätetty Mengelen labraan -
tapettu ruiskeella sydämeen -
ja Mengele olisi tehnyt vertailevat ruumiinavaukset.
Useimmat kaksoset kuolivat niin.
Vertailevassa tutkimuksessa anatomian ja patologian näkökulmasta -
kaksosten piti kuolla samaan aikaan.
He kohtasivat kuolemansa tohtori Mengelen käsissä.
Ilmiö oli ainutlaatuinen lääketieteen historiassa.
Yhdessä kuolleille kaksosveljille saattoi tehdä ruumiinavauksen.
Mistä normaalioloissa -
löytää kaksosveljet, jotka kuolevat samassa paikassa samaan aikaan?
Ei voi kysyä miksi.
Auschwitzissa ei tunnettu sanaa "miksi".
Joku kysyi minulta: "Miten sinusta tuli noin vahva?"
Sanoin: "Vaihtoehtoa ei ollut. Voitin tai olisin kuollut."
Mengele ei tehnyt kokeita vain kaksosilla -
mutta myös kääpiöillä ja potilailla, joilla oli kasvokuolio nimeltä "noma" -
joka oli yleinen Birkenaussa vankien puutostilan takia.
Hän työskenteli Berliinin antropologian instituutin kanssa -
ja lähetti heille ruumiinosia, varsinkin silmämunia.
Paketeissa oli leima: "Kiireellinen - sotamateriaalia".
Mengele oli Himmlerin SS: N jäsen.
SS: N jäsenten käskettiin olla ylpeitä -
kovuudestaan ja säälimättömyydestään.
Mutta 1943 -
Himmlertajusi, että hänen piti yrittää kovemmin estääkseen -
juutalaisten tuhoamisen korruptoimasta SS: Ää.
Puheessaan Poznanissa 4. Iokakuuta 1943 -
Himmler selitti miltä halusi murhien SS: Stä tuntuvan.
Esitän teille hyvin vakavan asian -
aivan avoimesti. Voimme puhua siitä keskenämme -
mutta emme koskaan julkisesti.
Puhun juutalaisten evakuoinnista ja tuhoamisesta.
Sen saattaminen päätökseen -
ja muutamia inhimillisiä heikkouksia lukuun ottamatta -
säädyllisenä pysyminen on tehnyt meistä kovia -
ja on kunniakas sivu historiassamme, jota ei koskaan kirjoiteta.
Olemme ottaneet heidän rikkautensa pois heiltä -
ja olen antanut ankaran käskyn, jonka kenraali Pohl on toteuttanut.
Rikkaudet on toimitettu valtiolle. Emme ole ottaneet mitään itsellemme.
Se oli valetta, sillä Auschwitzin kaltaisessa paikassa -
komendantti Rudolf Höss johti laitosta, jota vaivasi korruptio.
Siinä määrin että syksyllä 1943 -
SS-luutnantti Konrad Morgen -
saapui tutkimaan leirin johtamista.
Sitä ei tietenkään tutkittu -
että tuhansia viattomia murhattiin kaasukammioissa.
Himmleristä se oli pyhä velvollisuus.
Morgenin tutkimus keskittyi varkauksiin -
jotta saapuneiden rahat ja tavarat -
päätyisivät valtion kassaan, eivät SS-jäsenten kaappeihin.
Morgen järkyttyi löydöksistään.
"Kaappien tutkimuksessa löytyi kultaa, sormuksia, helmiä" -
"ja montaa eri valuuttaa."
"SS-henkilöstön käytös rikkoi tason, jota sotilailta odottaisi."
"He vaikuttivat rappeutuneilta ja julmilta loisilta."
Olin menossa Berliiniin -
toimittamaan Englannin puntia jaAmerikan dollareita -
ja silloin ratsattiin aliupseerien ja muiden tilat.
Kun palasin, kaappini oli sinetöity.
Gröningin kaksi toveria oli pidätetty kielletyn tavaran hallussapidosta.
Toinen hirttäytyi sellissään.
Tietäen kaapissaan olevan varastettua tavaraa -
Gröning keksi nerokkaan poispääsyn ahdingostaan.
Gestapo oli sinetöinyt kaapin oven, joten Gröning otti takaosan pois.
Sanoin Gestapolle:
"Mitä te pelleilette? En pääse kaapilleni."
"Olemme pahoillamme." - "Palasin matkalta ja tarvitsen sitä."
"Se pitää tutkia ensin."
He poistivat sinetit, avasivat kaapin, eivät löytäneet mitään -
taputtivat olalle ja sanoivat: "Kaikki kunnossa."
Etkö ole pahoillasi, että teit elämästäsi mukavampaa -
kun miljoonat kuolivat?
En todellakaan.
Jokainen huolehti itsestään.
Sodassa kuoli paljon ihmisiä, ei vain juutalaisia.
Kaikenlaista tapahtui. Monet ammuttiin, monet kuolivat.
Monet paloivat kuoliaaksi.
Jos ajattelisin sitä kaikkea, en voisi elää minuuttiakaan.
Asenne että oli hyväksyttävää hyötyä juutalaisista -
oli yleinen muuallakin.
Se juurtui koko tappoalueelle.
Tämä nauha juutalaisten ryöstämisestä näyttää miten helppoa -
natsien ja heidän kätyreidensä oli panna rahat ja korut omaan taskuunsa.
Yksittäisten natsien korruptio-
antoijuutalaisille mahdollisuuden taistella vastaan syksyllä 1943.
Suuri vastarintatoimi tapahtui ltä-Puolassa -
Sobiborin kuolemanleirillä -
missä SS oli yhtä korruptoitunut kuin Auschwitzissa.
He varastivat kaikesta huolimatta.
He olivat ahneita. Heillä oli hauskaa.
He eivät menneet Venäjälle, missä heidän toverinsa kuolivat -
rintamalla tai Stalingradiin.
He tappoivat viattomia lapsia ja elivät kuin kuninkaat.
Sobibor oli pieni, metsään piilotettu leiri.
Se näytti suunnilleen tältä.
Satojen juutalaisten teloitus siirtyi ja he tulivat tänne pakkotyöhön -
useimmat lajittelemaan kaasukammioissa murhattujen tavaroita.
Osa heistä tajusi voivansa hyötyä saksalaisten ahneudesta -
ja houkutella heidät lähiverstaisiin.
"Lajittelualueella on upea nahkatakki."
"Haluaisitko vilkaista sitä?"
He olivat ahneita. He valitsivat kultaa ja vaatteita ja lähettivät ne kotiin.
Kun räätäli sopi, että upseeri tulee -
kolmelta sovittamaan univormuaan -
hän oli paikalla kolmelta.
Pystyimme suunnittelemaan...
Jos jakoi tappoajan, huomasi että muutaman minuutin -
50 minuutin välein, saksalainen tapettiin.
Menin Lernerin kanssa suutariin. Piilouduimme vaatteiden taakse.
Meillä molemmilla oli kirves.
Saksalainen tuli sovittamaan vankien hänelle tekemiä saappaita.
Hänet istutettiin piilopaikkaani vastapäätä.
Silloin astuin esiin ja löin häntä.
En tiennyt että se piti tehdä hamarapuolella.
Löin häntä terällä.
Kiskoimme hänet pois ja puimme hänet.
Melkein heti toinen saksalainen tuli sisään.
Hän meni ruumiin luo-
potkaisi sitä ja sanoi:
"Mikä sotku tämä on? Mitä täällä tapahtuu?"
Silloin minä ja Lerner löimme häntä kirveellä.
Otimme hänen aseensa.
Otin pistoolin, Lernertoisen, ja me karkasimme.
Vangit ryntäsivät leirin piikkilanka-aidoille -
ukrainalaisvartijoiden tulittaessa heitä.
He kaatoivat aidat -
ja juoksivat miinakentän poikki metsään.
Juoksin varmaan viimeisenä.
Kaaduin muutaman kerran.
Luulin aina saaneeni osuman, mutta nousin ylös. Mitään ei tapahtunut.
Juoksin metsää kohti. 100, 50 metriä. Vihdoin metsässä.
300 Sobiborin 600 juutalaisesta onnistui pakenemaan sinä päivänä.
50 heistä vältti kiinnijäämisen ja selvisi sodasta.
Moni oli entinen puna-armeijan sotilas.
Vain yhdessä liikkuneet selviytyivät.
Minut ja ystäväni pelasti vain se -
että olimme kuin veljiä toisillemme.
Sobiborin kapinan jälkeen -
Himmler määräsi monta Puolan leiriä suljettavaksi -
ja yli 40000 ihmistä ammuttavaksi.
Mutta lopullinen ratkaisu ei edistynyt kuten Hitler ja Himmler toivoivat.
Italia oli natsien liittolainen, mutta ei karkottanut juutalaisia.
Karkotukset alkoivat vasta saksalaisten miehitettyä maan.
Bulgaria oli luovuttanut 1100 juutalaista miehitetyiltä alueilta -
mutta bulgarianjuutalaisten karkotuksia protestoitiin 1943.
Romanian pääministeriAntonescu -
oli antanut tuhota juutalaisyhteisöt -
mutta ei suostunut muuhun.
Kaikki tiesivät, että Saksa oli häviämässä sotaa.
Idässä taisteluissa puna-armeijaa vastaan -
kokonaisia saksalaisyksiköitä oli vangittu.
Yksi maa teki enemmän juutalaisten suojelemiseksi kuin mikään muu.
Tanska.
Saksa miehitti Tanskan 1940 -
mutta vasta elokuussa 1943 tanskalaisvastarinnan lisäännyttyä -
asetettiin täysi sotilashallinto.
Saksalaisten julmuus oli nyt avointa -
ja Tanskan juutalaiset olivat vaarassa.
Syyskuussa 1943 SS: N Werner Best, Hitlerin edustaja Tanskassa -
jonka kädet juutalaisvainot Ranskassa ja Puolassa olivat tahranneet -
tapasi diplomaatti Georg Ferdinand Duckwitzin -
tanskalaisten tukijan.
Best kertoi, että 8000 Tanskan juutalaista koottaisiin pian.
Meillä on nyt tarkka päivä.
Operaatio suoritetaan yöllä 1. Iokakuuta.
Ettekä voi asialle mitään?
En. Turvallisuuspoliisi on jo saanut käskynsä.
Best toimi tapojensa vastaisesti.
Voisinpa rakentaa juutalaisille sillan ltämeren yli Ruotsiin.
Silta rakennetaan, tri Best.
Best vihjasi sillasta neutraaliin Ruotsiin -
ja Duckwitz ymmärsi vihjeen.
Hän varoitti tanskalaispoliitikkoja, jotka varoittivat juutalaisia.
Keskiviikkona 29. syyskuuta 1943 -
Kööpenhaminan keskussynagogassa -
rabbi Melchior antoi yllättävän ilmoituksen.
Isäni keskeytti aamun jumalanpalveluksen -
ja toisti saamansa viestin.
"Älkää olko kotona perjantai-iltana."
Perjantaina 1. Iokakuuta -
saksalainen turvallisuuspoliisi vieraili juutalaisten kotona -
ja huomasi valtaosan paenneen.
Useimmat olivat menneet satamiin matkustaakseen Ruotsiin.
Tanskalaiset auttoivat juutalaisia joka vaiheessa -
jopa Tanskan poliisin jäsenet.
Menin ulos, etsin tutun kalastajan -
ja kerroin montako minulla oli.
Meidän piti kerjätä ja lainata rahaa maksaaksemme kalastajille -
niin paljon kuin pystyimme saadaksemme kaikki kyytiin.
Puolueeton Ruotsi tarjosi juutalaisille ruokaa ja suojaa.
95% Tanskan juutalaisista pelastui -
pelastustoimissa, jotka ovat vailla vertaa lopullisessa ratkaisussa.
Tanskalaiset pitivät juutalaisia osana Tanskan väestöä -
eivätkä ymmärtäneet miksi heitä pitäisi kohdella eri tavalla.
Mielestäni oli kyse reiluudesta ja oikeudenmukaisuudesta -
enemmän kuin rakkaudesta.
Juutalaisia auttaneiden tanskalaisten motiivi on selvä -
mutta Werner Bestin tekoa on vaikeampi ymmärtää.
Ehkä hän halusi juutalaisten pääsevän pakoon -
jotta ei joutuisi karkottamaan heitä itse.
Hän lähetti 5. Iokakuuta Berliiniin raportin, jossa luki:
"Koska tavoitteena oli maan puhdistaminen juutalaisista" -
"eikä onnistunut jahti" -
"juutalaistoimet ovat saavuttaneet tavoitteensa."
Jopa natsit kuten Best lisäsivät ideologiseen vihaansa pragmatismia.
1943 täällä Auschwitzin pääleirissä -
nähtiin harvinainen esimerkki samasta ajattelusta.
Ja niin vuonna 1943 -
minä ja monta muuta asuimme rakennus 24A: Ssa.
Rakennuksen vanhin tuli sanomaan:
"Me muutamme ulos, koska tähän tulee bordelli."
Aloimme kaikki nauraa.
Mutta se ei ollut vitsi. Se oli outoa, mutta totta.
Rakennus 24:stä Auschwitzin pääportin vieressä tehtäisiin bordelli.
Päätös asiasta oli tullut korkealta SS: N huipulta.
Heinrich Himmler oli miettinyt miten tarjota kannustimia -
keskitysleirien vangeille.
Hän kirjoitti Otto Pohlille SS: N talousosastolla.
"Pidän tarpeellisena tarjota liberaalilla tavalla" -
"ahkerille vangeille naisia bordelleissa."
Pohl välitti nämä ohjeet Hössille 1943.
Bordellia ei aiottu kaikille vangeille -
varsinkaan juutalaisille -
vaan vangeille, joilla natseista oli erityistä arvoa.
Vangeille kuten Ryszard Dacko, joka kuuluiAuschwitzin palokuntaan.
Jos halusin kupongin, asia piti selvittää SS-miehen kanssa.
Kuponkeja annettiin vain terveille vangeille.
Ei vangeille, jotka olivat kuoleman kielissä.
SS: N kokkeina -
ja kampaajina työskennelleet erityisvangit saivat kuponkeja.
Sain kaksi kuponkia.
Bordellin naisista tiedetään vähän.
Moni ei halua puhua aiheesta -
mutta uskotaan, että he eivät olleet juutalaisia vankeja.
He saivat nämä huoneet rakennus 24:n 1. kerroksessa -
missä vangit joilla oli kuponki vierailivat heidän luonaan.
Halusin halailla häntä paljon -
koska olin ollut pidätettynä 3,5 vuotta.
3,5 vuotta ilman naista.
Auschwitzin julmassa ilmapiirissä -
vankien oli vaikea tuntea sympatiaa bordellin naisia kohtaan.
Tyttöjä kohdeltiin hyvin. He saivat ruokaa ja kävivät kävelyllä.
Heidän piti vain tehdä työ, jota heiltä vaadittiin.
Bordelli toimi tammikuuhun 1945 asti -
ja näissä huoneissa työskennelleiden naisten kärsimykset -
ovat Auschwitzin vähiten tunnustettuja asioita.
Pian bordellin avaamisen jälkeen -
Höss kuuli saavansa siirron Auschwitzin komendantin tehtävästä.
Hän ei halunnut lähteä.
Hän oli hankkinut perheelleen mukavan elämän.
SS: N tutkimus oli löytänyt selkeitä todisteita korruptiosta.
Mutta Hössiä ei häpäisty. Hän sai ylennyksen -
toimistotyöhön keskitysleirien hallinnossa Berliinissä.
Hän lähti yksin.
Perhe ei muuttanut Berliiniin, vaan jäi komendantin taloon -
Auschwitzin pääleirin laidalle.
Hössin kausiAuschwitzissa ei ollut ohi.
Kaksi kuukautta hänen lähtönsä jälkeen -
varasto jossa oli todisteita korruptiosta leirissä -
paloi salaperäisesti.
Höss palaisi leiriin 1944 -
ja valvoisi dramaattisia kuukausia -
jotka tekivät Auschwitzista maailman suurimman tappokeskuksen.